Denne film er ændret en del i forhold til 3D-versionen.
Mange sekvenser er blevet omformateret til 2D-fremvisning.
Jeg tror, der kan forekomme hændelser af en sådan intensitet, -
- at de giver genlyd gennem tiderne, at de skaber en slags ekko.
Beretningen om Titanic er meget personlig for den enkelte, -
- nærmest bibelsk.
Kæmpeskibet. Alle disse mennesker på havet. Isbjerget, advarslerne.
Hvordan ville det have været at være der den fatale nat?
Jeg vidste, at Jim ville tilbage til Titanic. Han havde talt om det.
Han ville på en ny ekspedition, da filmen var færdig.
Han var kommet med en løs invitation.
Men jeg havde vist ikke alvorligt overvejet at tage med.
Taler du engelsk? Fint. Jeg leder efter min kahyt.
Tak. Tak.
Men da han sagde, han meget gerne ville have mig med, -
- så jeg kunne opleve det og suge til mig, -
- så måtte jeg bare af sted.
Keldysh er verdens største forskningsskib.
Al aktivitet samler sig om Mir'erne og det, de skal på havbunden.
Arbejdet tages yderst alvorligt. Alt kontrolleres igen og igen, -
- som om det var en rumrejse.
Jeg hedder Lewis Abernathy, og jeg er dybhavsforsker.
Jeg har prøvet at tomle mig til en tur til Titanic i snart ti år.
- Hvad har du til mig, Lew? - Bots og A-, B- og C-dækket.
Jeg hedder Lori Johnston. Jeg skulle som mikrobiolog se på rustdannelser.
Jeg hedder Charles Pellegrino.
Jeg var historiker og biolog på turen.
Jeg hedder Don Lynch og har studeret Titanics historie -
- ud fra øjenvidneskildringer fra forliset.
Jeg hedder Ken Marschall, og jeg har studeret Titanic i over tre årtier.
Efter så mange år er jeg nu en slags "visuel" historiker, -
- hvad skibets udseende angår.
Det var en utrolig ekspedition, hvad det højteknologiske udstyr angår, -
- som vi brugte for første gang.
Kameraer og robotter var fantastiske. Helt i front.
Jeg prøver at holde lyset der. Jeg vil se på kahytterne.
Der er intet manuskript. Vi aner ikke, hvad vi støder på.
Det afgørende ved dybhavsfotografering er lyset.
Vi kommer op over og belyser alt det hernede.
Så vi havde et søsterskib med ved navn Eas.
Hun medbragte et kæmpestort lysaggregat kaldet "Medusa".
Det blev sænket ned over vraget og gav det overordnede lys, -
- nærmest som måneskin.
Der fandtes ingen manual.
Ingen havde før kombineret alle disse elementer på de dybder.
Vi gik til teknologiens ydergrænser.
Det var lidt uhyggeligt i betragtning af, hvilket skib vi ville udforske.
Det var her, det skete. Det kunne være hvor som helst, -
- men der er noget særligt ved at vide, at lige her skete det.
Hvorfor det her forlis? Hvorfor ikke Lusitania?
Eller Morro Castle eller Atlantic? De er interessante alle sammen.
Se på alt det, der følger med: Verdens største skib på jomfrurejse.
Rederiets direktør er med, konstruktøren er med.
Så rammer det et isbjerg, og alt går så langsomt.
Dramaet varer timer. Sådan er det ikke med de andre.
Det er en græsk tragedie.
Hun blev sådan snydt.
Der blev brugt så megen energi på det her værk.
Det var højdepunktet af ingeniørkunst og maritim arkitektur.
Og at det så blev fjernet fire dages sejlads fra England...
Og det er nok det særligt dragende, -
- at noget lignende aldrig kunne være sket før eller siden.
Skibet står på havets bund som et evigt minde.
Og vi kan besøge det og bevidne hændelsen.
En indre udforskning skal ske nu, for om fem år er der måske intet.
For fem år siden fandtes teknologien ikke. Den måtte skabes.
"Mandag den 20. august 2001."
"I morgen dykker vi 3,8 km ned i den kolde, mørke underverden -
- og ser Titanic med egne øjne, som hun ligger radbrækket på bunden."
"Hvordan forbereder man sig på sådan en oplevelse?"
Første dykning bliver -
- med J.B. Og Bill i Mir 2 og jeg selv og Vince i Mir 1.
Piloter er Genja Tjernajev i Mir 2 og Anatolij Sakhalevitj i Mir 1.
Her er huskelisten: Hav dit testamente i orden.
Alle forsikringer skal være betalt. Skriv et sidste brev til familien.
Den slags tænker man over.
- Next stop Titanic. - God jagt.
- Så kører vi deruda'. - Sandhedens øjeblik.
Vi ses lige om lidt.
At kravle ned i en tremands-ubåd -
- og dykke 12.500 fod -
- ned på bunden af Nordatlanten -
- var måske lidt mere eventyrligt, end jeg brød mig om.
Er det ilt? Det er en rigtig god idé at skrue op for den.
Man bliver lidt kvalm af at være heroppe.
Se, hvordan farverne ændrer sig.
Det går tjept.
Den viser iltmængden, ikke?
21 er godt. Og kommer den under 19, er det...
Hvilket tal holder I øje med?
- 19 er også i orden. - Men kommer den under... hvad?
Lyder batteriet rigtigt? Det lyder slæbende. Er det normalt?
Hvis der opstår en rigtig nødsituation og alt svigter, -
- så har jeg hørt, at man kan frigøre hovedbatteriet.
Der er mange muligheder.
Jeg håber ikke, vi nogensinde må smide batteriet. Det er meget dyrt.
- Hvor dyrt? - 250.000 dollars, tror jeg nok.
Tager du imod en check?
- 2000 meter? - Ja.
Det er ret dybt.
- Er der noget galt? Alt okay? - Ja.
Jeg er lige nødt... til at ordne joysticken.
Mir 1, Mir 2 her. Hvad er jeres dybde? Skifter.
Mir 2, Mir 1 her.
Dybden er 3000 og 3-5-3 meter.
Vi ses nede på bunden. Slut.
Jeg kan se bunden. Der er bunden.
- Kan du se noget? - Ja, lige knap.
Havets bund. Prøv at se.
Det er som at se månens bagside.
Det var ikke bare det med at stole på nogle små ubåde -
- og begive sig til havets bund under tusinder af tons tryk, -
- men hvor vi skulle hen.
Vi kan hele tiden se vragrester. Der ligger noget lige der.
Der ligger noget porcelæn. Kan du se det?
Der har vi den. Vil du se Titanic på sonaren?
Du vil elske det. Der har vi hende.
50 meter ret forude.
Bill, der har vi stævnen.
Hold da op.
Du godeste, der er den. Sikke et syn. Sikke et syn.
Medusa lyser på den.
Prøv at se. Hold da op.
Nu kan man fornemme størrelsen. Du godeste.
Her var Titanic.
Det sagnomspundne skib, der hviler på bunden af Nordatlanten.
Man nærmer sig dybt ærbødig.
Bill, der er ankeret.
- Bagbords side er i god stand. - Helt fantastisk.
Prøv at se. Prøv at se.
Hun er sunket i helt op til ankeret.
Det er fabelagtigt bare at flyde henover.
Man kan bare række ud og røre ved det.
Vi er lige ved ankerspillet. Kan du se det?
Du er klar af den.
Jeg vidste nok, at vi kom tæt på, men ikke så tæt.
Oplevelsen i en af Mir-ubådene er nærmest som en astralprojektion.
At flyde rundt om det er næsten overjordisk og spøgelsesagtigt.
Der kan du se lasteluge nummer et.
Man kan kigge lige ned i.
Den er som en sort brønd.
Der har vi lugen til udkigstønden.
De kravlede op inde i masten for at komme op til udkigstønden.
Det var lige der, Fleet stod, da han fik øje på isbjerget.
Isbjerg ret forude!
Det der ligner den elektriske kran til bagbord.
Hvad er det? Det er en dør. En lukket dør.
Den låste officererne for at holde folk fra tredje klasse under dæk.
Den klatrede man ikke lige over.
Det var der, broen var.
Der er telemotoren.
Og roret. Skibets ror.
Forestil dig, hvordan det har været at stå der den aften.
Førstestyrmand William Murdoch har vagten.
Kvartermester Hichens er rorgænger.
Den lynhurtige beslutning, Murdoch måtte tage.
Til venstre eller til højre.
Hårdt til styrbord! Hurtigt!
- Hårdt over. - Hårdt over, sir.
Med et stirrer Murdoch lige på et isbjerg.
Han ved, hvor mange passagerer der er, -
- hvor få redningsbåde der er, og hvilken fare skibet er i.
Historien er lige for øjnene af os. Vi rører ved den.
Det er som en klippe, der falder ned i afgrunden.
Mir 2, vi går op.
Går de op?
Lad os komme klar af Titanic, før vi slukker lyset.
Titanic var venlig i dag.
Farvel, Titanic.
- Davs, Bill. - Dav, Sergej.
- Velkommen tilbage til Keldysh. - Det var noget af en tur.
Når stævnen ligger så dybt, fornemmer man det ikke.
Men når man ser væggen, der forsvinder ned i intet -
- selv med Mir 2's lamper, tænker man: "Hold op, hvor er den stor".
Hvor var det spændende.
Vi udforskede Titanic med ny teknologi og utrolige, nye kameraer.
- Har du siddet i en ubåd før? - Kun i Disneyland.
Det her er anderledes.
- Held og lykke. - Vi ses.
Hvert dyk er så kostbart, at jeg vil sikre mig, -
- at vi samler så mange oplysninger, vi overhovedet kan.
Der var historikere og naturfagsfolk. Kammeratskabet var alle tiders.
Jeg hylede som en pige hele tiden. Og græd som et spædbarn.
ROV'erne var fascinerende. Først blev de kaldt Bot 1 og Bot 2.
Men så blev det til Jake og Elwood.
Jeg hedder Mike Cameron. Det er mig, der har lavet ROV'erne.
En ROV er ikke ulig et lille væsen.
Den har hjerne, idet den har en computer om bord.
Den har øjne, et par kameraer.
Den har karakter, som om den er levende.
Det helt revolutionerende ved den er dens fiberoptiske tråd.
Vi kommer ind, undersøger lokalerne og går ud igen.
Hvis de fungerede, som vi håbede, kunne vi komme gennem hele skibet.
Så skal de ned til Titanic. Efter tre år.
Mir 1, Jake er på vej ud af sin hytte.
Han er ude.
Vi var så optagede af at følge med, at jeg hurtigt glemte, hvor jeg var.
For os var ROV'en ubevidst blevet vores øjne.
Det er det, det drejer sig om. At sejle rundt på 12.000 fods dybde.
Jeff, vær klar. Vi søsætter Bot 1 alias Elwood.
Klar.
COM-link. Kamera. Så er vi vist klar til at flyve.
Nu kommer Elwood.
Ret så cool.
Det ser godt ud, Elwood. Sig, at vi mødes ved den store trappe.
- Vi mødes midt for den store trappe. - Forstået.
Den store trappe var efter min mening skibets smukkeste parti.
Kuplen i smedejern ovenover var betagende smuk.
Det var faktisk et held, at trappen brækkede af og gled ud.
Dermed har man nemlig let adgang til skibets indre.
- Hvor er Elwood? - Over jer og klar til at gå ned.
Nu kan vi se ham. Vi kan se jer.
Fortsæt langsomt.
Vi fortsætter langsomt.
Det minder bare så meget om at flyve i helikopter.
Vi vidste, at den smukke trappe var væk.
Men ingen anede, hvad vi ville finde dybt inde i skibet.
Fortsæt en etage ned. I passerer dørken på B-dækket nu.
- Nu ser vi på C-dækket. Gå ikke ind. - Afventer instrukser.
D-dækket. Der er D-dækket.
Han er klar til at gå ind på D-dækket.
Vær klar, Jeff. Du går først ind på D-dækket.
Forstået. Er du klar til at gå ind?
- Skal jeg pege mod agterenden? - Ja.
- Han bør gå langsomt frem. - Langsomt frem.
Vi går langsomt frem.
Sig, at han skal tage det meget, meget, meget roligt.
Tag det meget, meget, meget, meget roligt.
Meget roligt.
Jeg tror, vi er på vej mod styrbords side.
Vi ser på et lysarmatur. Der sidder vist fire eller fem pærer.
Til højre. Og hen mod kanten.
Forstået.
Indtil videre opfører den sig eksemplarisk.
- Smukt. Hvor meget line har vi? - Der er brugt 61 meter.
Gå frem mod dørkarmen.
Vi er inde i Titanic...
Han skal sænke farten.
Forstået. Det er ufatteligt, at vi faktisk er her.
Jeg tror hele tiden, at vi stopper, så jeg kan gå tilbage til min vogn.
Men jeg kan vist ikke komme ud herfra og hen til min vogn.
Jeg må tale med min agent!
Her bliver lidt trangt.
- Det ligner Karlsbader-huler. - Kan han ikke komme fremad?
- Til venstre. - Vi drejer.
- For tæt på bunden. Op. - Op. I er for tæt på bunden.
Forstået.
Det er nervepirrende.
Der er der noget. Kan du se, hvad det er?
- Vinduer. Spisesalonvinduer. - Sig, vi går mod vinduerne.
- Prøv at se. Det er ufatteligt. - Nu helt langsomt.
- Det er blyglasvinduerne. - Prøv at få lyset op på dem.
Forbløffende, ikke?
Sluk for projektøren og lad os få et fint billede af vinduerne.
- Få et fint billede af vinduerne. - Se der. Se der.
Smukt. Stadig hele. I den grad hele.
Blyglasset er der endnu. Det er ikke knust.
Første klasses spisesalon var et af de smukkeste rum.
Her spiste J.J. Astor og hans kone, Madeleine. De var på bryllupsrejse.
Hun var enke, før rejsen var forbi.
Vi er ikke i Kansas længere.
Du har vist fået dig en ven.
Det er Sam, der kommer og hilser på.
Han viser rundt.
"Følg mig," siger han.
Det er som et fantasirige, ikke?
Håndværket, den skrøbelige skønhed.
Mennesker har skabt de vinduer, menneskeøjne har set på dem.
Og så husker man, at man er 3,8 km under havoverfladen.
Se lige det snedkerarbejde. Det er træ, udskåret træ.
De her menneskeskabte ting i denne mørke afgrund, -
- hvor de bare ikke skulle være.
Det er ufatteligt, det stadig er der.
Det her er en drøm, der går i opfyldelse.
Det vigtige ved receptionen er, -
- at en passager her overhørte en samtale mellem kaptajn Smith -
- og Bruce Ismay, Titanics ejer, der sagde til Smith, -
- at Titanic skulle nå New York en dag før beregnet.
Vi er ved indgangen til første klasse i styrbords side
Er det ikke smukt?
Det er, som om tiden har gjort det endnu smukkere.
Titanics hovedindgang til første klasse var på D-dækket.
Der var to store døre både til bagbord og til styrbord.
Gennem ROV'erne kunne vi se smedejernslågerne lige indenfor, -
- som ingen kendte til før ekspeditionen. Det gør vi nu.
Det var sådan, de kom om bord. Ind ad døren og gennem inderdøren.
I vestibulen stod en stor skænk med en masse førsteklasses service.
Skænken var stort set væk.
Men man kunne se tekopper og små tallerkener nydeligt stablet.
Gid jeg havde dem. Så ville jeg lægge dem ud på eBay.
Der er elevatorerne.
Der har vi skakten.
Prøv at se...
Jeg troede, de hed lifts, men skibet tilhørte jo et amerikansk firma.
Man kan lige trykke på knappen.
Når I ser på elevatorerne, så prøv at dreje rundt.
Måske er der stadig paneler -
- med store messingbogstaver for A-, B-, C- eller D-dæk.
Panelerne er nok væk, men det ville være et klassisk skud med dem.
Ken elsker det.
Det er, som om jeg laver en film til én person. Ken Marschall.
Der er den. Bingo, baby! Sig, der er bingo.
Vi kunne se, at A'et var faldet af på grund af sin vægt.
Det bogstav var langt tungere end D-E-C-K.
Vi har lige kigget ind i D35.
Vi gik meget metodisk frem.
Det var nødvendigt, for man mister nemt orienteringen.
Det var uhyggeligt.
D33 var Henry Sleeper Harpers og hans kones kahyt.
Øverst på resterne af skabet ligger Henry Harpers bowler.
Bare det, at vi ved, hvem den har tilhørt.
Der er noget, der ligner glas. Måske et spejl.
Lad os se. Det er det. Nu kan vi se os selv.
A11 var Edith Russells kahyt.
Før hun gik i redningsbåden, låste hun sine 19 kufferter, -
- fordi hun ikke stolede på stewarderne.
Jim ledte efter Molly Browns salon. Det anede os, hvor den var.
Han ledte efter et fremadrettet vindue.
ROV'en kan godt komme igennem.
Så opdagede jeg nogle glasstumper i vindueskarmen.
De kunne skære linen over.
Ken Marschall siger, vi godt kan.
Lad være. Linen kommer til at ligge hen over glasset.
- Så. Han er inde. - Ikke så ringe.
Tja, nu vi er inde, er det vel ikke så skidt en idé alligevel.
Det er ikke en messingseng, den er af træ. Det er lidt uhyggeligt.
Molly Brown sagde, hun lå i en messingseng, men der er da ingen.
Molly Brown var en personlighed. Manden var blevet rig på minedrift, -
- og hun anglede efter overklassens anerkendelse.
Titanic-tragedien gjorde hende til en legende.
Genja, jeg skal altså tisse.
Jeg tror ikke, jeg kan holde mig meget længere.
Jeg har altid været lidt af en... nervetisser.
Men når man skal i tre kilometers dybde, så skal man.
Er det okay?
Jeg vender mig... Vil du? Tak.
- Ret lyset lige ind på A-dækket. - Hold op, se lige. En messingseng.
Måske sov Molly Brown i en messingseng. Men hvilken?
Der er bygget større og bedre skibe, men næppe et så luksuriøst.
Og selv nu efter 90 år på havets bund kom dets skønhed til live.
Okay, så er vi inde. Sig, vi er på promenadedækket.
Vi kom ind i en af B-dækkets to millionær-suiter.
B-dækkets private promenade.
De var skibets flotteste og dyreste opholdsrum.
I april 1912 kostede de over $3000 for en Atlanterhavsrejse.
Det må være noget af vægbeklædningen.
Ja, noget af tudor-beklædningen.
- Vi er inde i rummet. - Jake er i rummet.
Bruce Ismays suite. Ham, der forlod skibet, mens der var 1500 om bord.
- Det er flot. - Vi er i stuen og ser på kaminen.
Tænk, at udskæringerne stadig er der.
De små, elegante detaljer. Man aner næsten håndværkerens hænder.
Ismay var White Star Lines direktør og den, der afviste 48 redningsbåde.
Færre var nok, syntes han, når bare lovens krav var opfyldt.
- Det er Smiths badekar. - Nå, kaptajn Smiths.
Titanics kaptajn tog bad lige der.
Der sad han på sin lille, lyserøde bagdel.
Kaptajn Smith blev kaldt "millionærernes kaptajn".
30 dadelfri år til søs. Rejsen skulle være kronen på hans livsværk.
Han skulle føre verdens største og smukkeste skib -
- over havet på dets jomfrurejse og derpå trække sig tilbage.
I arkæologien tager vi fantasiens spøgelser med os.
Og jeg forestillede mig Thomas Andrews siddende på dækket.
Thomas Andrews var direktør for Harland & Wolfe-værftet.
Han havde skabt Titanic og kendte skibet bedre end nogen.
Han placerede davider, der var skabt til at løfte en redningsbåd op og ud.
Så skulle den ind igen og løfte en mere ud.
Og i sine notater har han angivet det antal redningsbåde, -
- der skulle være om bord på hans skib, men han blev afvist -
- og tvunget til kun at opfylde handelsministeriets mindstekrav.
Andrews gik meget op i skibets vel og var med -
- for at lave forbedringer og sikre, at alt gik glat.
Havde man bare kunnet lade ham se disse ubåde, -
- der sender nogle fantastiske robotter ind i hans værk.
Og til højre, så vi undgår kranarmen.
Udad og udad.
Vi undersøgte de tre forreste lastrum -
- og lukafer og tredjeklassesrum, der aldrig var blevet fotograferet.
- Er det D-dækket? - Det tror jeg.
Og der er den anden luge. Lige så stille og roligt.
Der har vi trappeskakten. Vi går lige hen til den.
Vi kom til tredje klasses fællesrum i stævnen under welldækket.
Der var ikke mange detaljer, for der var aldrig gjort meget ud af det.
På baren sad stadig en ølhane.
Bordben og bænkeben strittede i vejret. Det var fint at se.
Det er et stort bord.
- Der sad de og spiste. - De har siddet og spillet kort.
Her holdt tredjeklassespassagererne en stor fest søndag aften.
Det var bevægende at se lokalet, -
- hvor så mange havde tilbragt deres sidste, glade stunder.
En fabriksny, smuk Renault stod fastspændt i lastrummet.
Vi havde en ganske god idé om, hvordan den ville se ud nu.
Vi går fra F-dæk til G-dæk.
En massiv luge. Men den er åben.
Den ville knap være genkendelig.
Kun få genstande ville afsløre, at det var et køretøj.
Vi var på G-dækket, gik gennem lugen og er nu på banjerdækket.
Korrekt. Drej den opad, så ser I bilen.
Drej den, så ser vi ét eller andet.
Der er en lygte derhenne.
Måske er det bilen?
- Jeg tror, det er den. - Det er bilen.
Nej...
Neeej!
Så let kan det umuligt være. Jeg tror det ikke. Vi ser biler...
- Jamen, du godeste. - Den ser god nok ud.
Det er en kofanger. Jeg er ligeglad, det er et dæk og en kofanger.
Der er en rød lygte.
Vi ser biler, drenge.
Det bedste at gøre er at kigge over det hele.
Der er en bil. Det er en bil.
Nej. Det er en kuffert. En fletkuffert.
Der var nogle interessante ting, tydeligvis menneskeskabte.
Men intet kunne entydigt identificeres som en bil.
Vi burde kunne nå helt ned på bakken.
Er du der? Hold da op!
Det er sejt. Virkelig cool.
Tæl dørene til højre. Der skulle være to side om side.
- Den første er til fyrbødermessen. - Vil du derind?
Det er helt bestemt fyrbødermessen.
- Bord efter bord. - Man kan se stævnen spidse til.
Præcis. Skibets form. Man kan se for sig, hvordan her har set ud.
Fyrbøderne var adskilt fra de andre, vel fordi arbejdet var så beskidt.
Så deres kvarter lå længst fremme, og der var to trapper, -
- der førte dem til skibets bund og kedelrummene.
Forestil dig, at du går ned til den hungrende kæmpes ovne -
- for sammen med hundrede andre at skovle kul i gabende kedelmunde.
Det er ret uhyggeligt.
Når du endelig er færdig, klatrer du op i den lille verden i stævnen, -
- hvor du spiser, sover og så begynder forfra.
Selv her fornemmede vi Thomas Andrews' hånd.
Oven for en af vindeltrapperne fandt vi en drikkekumme.
Jeg er sikker på, at det lille udtryk for omtanke har været værdsat.
Her har vi en tegning, der meget godt illustrerer, hvad der skete den nat.
Titanic var opdelt i 16 vandtætte rum adskilt af 15 vandtætte skotter.
- Dem der. - De hvide linjer.
Skibet var så sikkert bygget, som man formåede.
Værst tænkeligt var en kollision dér, hvor to rum stødte op til hinanden.
Men selv da ville skibet kun synke lidt.
Og hun skulle kunne flyde med tre af de forreste fem rum oversvømmede.
Eller hvis de første fire på stribe løb fulde af vand.
Det var det værst tænkelige.
Så ville hun krølle sammen fortil, men stadig flyde.
Og med alle de kombinationer antog man, at hun ikke kunne synke.
Men man havde ikke forestillet sig det, der skete den aften.
Titanics styrbords side strejfede isbjerget, -
- så plader gik itu, og samlinger blev flået op.
Det fortsatte til det her lastrum og det her og det her -
- hen til kedelrum seks og 60 cm inde i kulbunkeren i kedelrum fem.
Og netop da skibet var ved at stabilisere sig, -
- nåede vandet skillevæggens top og begyndte at flyde ned i næste rum.
Og det var stensikkert, at lige meget hvad, så ville skibet ikke klare det.
Hvor knækkede det?
Det brækkede over i to dele lige her ved den tredje skorsten og bag den.
Der er et svagt punkt i skroget lige over maskinrummet.
Her er der en stor luftskakt til ventilering af maskinrummet.
Du godeste, hvor må det have lydt, -
- hvor må det have set ud, og hvor må det have været.
Sikke et dødsstød mod det fine skib.
Forestil jer den kraft, der har vredet det sådan.
Det er forbløffende, når man ser agterstykket.
Forestil jer en fisk, der kommer svømmende, og så...
Ved I, hvad fisken nok har gjort?
De bedste optagelser får vi nok af maskinerne til styrbord, ikke?
Jeg tror, det er bedst lige her, og så gå op...
Og så kan vi få gode skud, -
- hvis Viktor er her.
Men Viktor kan ikke vende imod os, for så blænder hans lys kameraet.
Han må være ovenover med lyset rettet nedad.
- Eller sådan. - Måske her.
Sådan her.
Er vandet klart, giver det et godt billede.
Maskinerne gør det levende.
Maskinfolkene var Titanic. De døde ikke med en cognac i hånden, -
- men med en skruenøgle i forsøget på at standse forblødningen.
Der er styrbords maskine.
Se der. Hold da helt op.
Prøv at se størrelsen.
Bliv ved med at panorere. Jeg kommer den vej.
Det giver virkelig indtryk af størrelsen -
- at se den lille robot ved siden af den gigantiske sfinks af en maskine.
Når man ser agtersektionen og de andre to maskiner, -
- der er fire etager høje, -
- så ligner de virkelig sfinkserne, der vogter den hemmelige grav.
Når historikerne ser på Titanic, tænker de på de liv, der gik til.
Når jeg som forsker betragter skibet, -
- ser jeg det liv, der er på Titanic. Titanic er særdeles levende.
Rustikler er bakterier, mikroskopiske organismer, -
- smådyr, der faktisk æder stålet og skibets indre.
Jeg ser på en ræling og tænker:
"Prøv at se de bakterier, der fører Titanic tilbage til naturen."
Men så tænker man straks: "Hvem rørte sidst ved den ræling?"
Helen Candee er en af mine yndlingspassagerer.
Hun havde skrevet en bestseller, -
- hvis tema var: "Hvordan klarer en kvinde sig fint uden en mand?"
Det var sådan, hun rejste på første klasse.
Og under den sidste solopgang, Titanic kom til at opleve, -
- sneg hun sig helt ud i stævnen for at hilse solen i al ensomhed.
Og hun beskrev, hvordan hun kunne føle skibets kraft og skønhed, -
- at det var stærkere end naturen, måske endda stærkere end Gud.
Men pludselig blev hun dyster, som om hun havde begået helligbrøde.
- Lækkert. Hvad er der i borsjtj? - Borsjtj. Russisk.
Hvad er der i?
Kål, kartofler, bouillon. Til sammen giver det borsjtj.
Anatolij har skrevet en sang -
- om den blå himmel, man ser, når man åbner lugen.
Meget apropos, for man tror ikke, man vil savne den. Men det gør man.
Det er svært at gå rundt på Keldysh uden at tænke på Titanic -
- og foretage nogle sammenligninger.
Hvad nu, hvis maskinfolkene ikke var blevet, -
- så Titanic var blevet mørkelagt en time før? Havde der været kaos?
Jeg fik et nært forhold til folkene i maskinrummet.
Der blev ikke sagt så meget. Men der blev knyttet tætte bånd.
Forklar mig lige: Hvis vi nu sejlede for fuld kraft, -
- og broen pludselig meldte: "Isbjerg" eller "fuld fisker", -
- og alarmen lød, hvad ville I så gøre?
Så stopper maskinerne?
Anatolij!
Under den sidste dykning fandt vi nogle interessante organismer.
Inde i skibet. Den har nærmest vinger. Kan du se vingerne?
Det særeste væsen, vi så dernede, kaldte vi "flagermusvingen".
Så vidt jeg ved, har ingen identificeret den endnu.
Der er adskillige dyr, som jeg ikke tror, videnskaben kender til.
Titanic har på grund af den store interesse -
- givet os mulighed for at udføre en masse forskning.
Man kunne se gelatine-agtige bakterieskyer, der flød forbi.
Og fingerlignende strukturer, der hang ned fra lofterne.
Mellem træudskæringerne snoede sig lavendelfarvede orme.
Flimrende, sære skabninger, næsten gennemsigtige.
De kunne især lide mahognipanelerne.
Lad os se på ham.
Selv fiskene ligner ikke dem udenfor.
Det var, som om de udelukkende levede inde i skibet.
- På vej til elevatorskakten. - Han ved, hvor han skal hen.
Jeg kan slet ikke fatte det. Jeg har set kedlerne på den her tur.
Men jeg anede ikke, at vi nærmede os stævnen herfra.
- Vi er godt nok tæt på. - Pas på røret lige oven over jer.
Er det her sikkert?
Hvad er du bange for? Går det galt, bliver din kunst millioner værd.
Det får jeg skam også glæde af.
Der er noget, der skinner forude.
Det er fløjterne. Fløjterne fra skorstenen. Lige neden under mig!
Se der. Hvad er det, Genja?
Det ligner en lasteluge. Det tror jeg.
Sådan en har vi vist ikke set før.
Det er luge et, der røg af, da skibet ramte bunden.
Den røg ud lige foran skibet.
Åh gud, der er en glaskaraffel.
- Prøv at se. - Tænk, at den har overlevet.
- Det er en førsteklasses... - En vandkaraffel.
Jeg var ret rolig på nedturen. Vi havde et perfekt udsyn.
Der lå en velbevaret damesko. Den var snøret.
Jeg tænkte: "Du godeste, det er en eller andens eneste gravmæle."
- Vi er på vej mod en david. - Ja. David nummer et.
Redningsbåd et, som sir Cosmo og lady Duff Gordon flygtede i -
- sammen med kun ti andre, selv om den kunne have rummet 25 flere.
Havets lov siger "kvinder og børn først", når et skib skal evakueres.
Andenstyrmand Lightoller opfattede det som kun kvinder og børn -
- og lod kun dem komme i bådene sammen med færrest mulige søfolk.
På modsatte side fik Murdoch bådene i vandet hurtigst muligt -
- og skubbede mænd, kvinder, børn, første klasse, tredje klasse ned.
Næsten 2/3 af dem, der overlevede, kunne takke Murdoch for det.
Da vi bevægede os ind på A-etagens promenadedæk, virkede det bekendt.
Det lange, åbne dæk. Forreste del var lukket og havde store vinduer
Det var her, de spadserede.
J.J. Astor skubbede Madeleine Astor ned i en båd gennem et af de vinduer.
Hun var i femte måned, så han spurgte Lightoller:
- Må jeg ledsage min hustru? - Nej, sir. Kun kvinder og børn.
Så sagde han, at de ville mødes i New York.
Jeg har tænkt meget på min familie, mens jeg har dykket her.
Der er jo en vis risiko.
Men pludselig at stå på dækket og sige: "Jeg elsker dig."
"Ned i båden med dig. Far kommer lige straks." Det er tortur.
At prøve at overbevise sin familie om, at alt er i orden.
Det er nok også et spørgsmål om personlighed.
Siden jeg var teenager, har jeg tænkt på, -
- hvordan jeg ville have taget det.
Havde jeg haft styrke til at blive tilbage og udvise det ædelmod?
Vi romantiserer jo billedet af Titanic. Alt er så romantisk.
Så man vil godt se sig selv stå værdigt blandt mændene.
Men man kan ikke vide, hvordan man er i det øjeblik, -
- medmindre man har været igennem sådan en hændelse.
Kan du se dørene? Det er indgangen til første klasse.
Her spillede orkestret. Der er et åbent areal.
Orkestret samledes og begyndte at spille ragtime.
Man tænker på deres heltemod, fordi de spillede, -
- vel vidende at alle andre gik i bådene.
Men hvor må musikken have virket beroligende på dem om bord.
Godt. Det her ovre... skulle være Marconi-rummet.
Alle ved, hvilken vigtig rolle Marconi-telegrafen spillede.
Seniortelegrafist Jack Phillips og juniortelegrafist Harold Bride -
- samarbejdede til det sidste.
- Prøv S-O-S. Det er det ny signal. - Det er måske sidste mulighed.
I de sidste øjeblikke blev skibets elforsyning ustabil.
Bride forsøgte inde ved siden af at kompensere for elektricitetstabet.
Til vores forbløffelse stod hjulene på spændingsstabilisatorerne stadig -
- i den stilling, de var sat i. Der var noget menneskeligt over dem.
Træk til. Træk samtidig.
Mange både var kun halvt fulde.
Vend tilbage til skibet!
- Vi må tilbage. - Nej! Nu gælder det vores liv.
Ro så! Vi bliver trukket ned, hvis vi ikke fortsætter.
Titanic er en scene, hvor Gud siger: "Du har to en halv time at spille i."
"Hvad vil du være? Helt eller kujon?"
Der er tid til endnu et spil. Poker?
"Vil du kæmpe for at overleve eller sagtmodigt sammen med de andre -
- på tredje klasse vente på, at nogen låser op og lukker jer ud?"
"Hvad vil du? Hvordan vil du agere?"
Det er heldigt, at de fleste af os aldrig kommer på den prøve.
Er der flere kvinder og børn? Er der andre?
Hurtigt! Hurtigt!
Bruce Ismay var den ansvarlige.
Og alligevel overlevede han, hvor andre døde.
Jeg ved ikke, hvem der havde det værst.
Bruce Ismay, fordi han forbød flere redningsbåde.
Eller Thomas Andrews, fordi han ikke havde modsat sig beslutningen.
Der herskede vild forvirring, kaos, da de sidste både blev sænket ned.
Væk, d'herrer! Kun kvinder og børn!
I redningsbåd 11 måtte der ikke komme flere voksne med.
Så kvinder måtte afgøre, om de ville skilles fra deres børn.
Man tog kun børnene med, fordi der var så mange.
I mange tilfælde sagde kvinderne: "De tager ikke af sted uden mig."
Så redningsbåden blev overfyldt, men havet var roligt.
- De var over 70, men søen var rolig. - Vandet må have nået rælingen.
Den lå så lavt. Man kunne lade hånden slæbe gennem vandet.
Til allersidst prøvede Murdoch at få foldebåd A ned, mens skibet sank.
De trak daviderne ind igen for at få båden ud over siden, men for sent.
David nummer et forblev i den position.
Et tavst monument over Murdochs pligttroskab og heltemod.
Da alle både var væk, gik flere tredjeklassespassagerer tilbage.
De havde intet håb om at overleve, hvilket de værdigt tog til sig.
Det har været hårdt for de overlevende at vide, -
- at de kunne være roet tilbage og have reddet nogle, da skibet sank.
Det havde været selvmord at prøve.
1500 mennesker lå i vandet og kæmpede for livet.
Der kunne let have været 50-100, der ville prøve at kravle om bord.
Man er i sikkerhed i en redningsbåd.
Og når man så ikke ror tilbage...
Hvor sikker er man i en redningsbåd midt på Nordatlanten?
Titanic bruges altid som målestok for, "hvad ville jeg have gjort?"
Men heltemod og styrke er altid den enkeltes sag, ikke gruppens.
Det ændrer sig aldrig.
Ved et senere dyk ville Jim tilbage til første klasse på D-dækket -
- og få Mir 2 til at lade lys skinne gennem vinduerne udefra.
Nydeligt. Perfekt.
Ikke siden 14. april 1912 -
- havde et menneskeligt øje set lys vælde gennem de smukke vinduer.
Mange servanter var faldet ned, men her var der en, der stod rigtigt.
Så nogen har drukket vand, stillet glasset og forladt lokalet.
Og 90 år senere stod det der fortsat.
En uspoleret genstand midt i kaos. Så føler man båndet til de mennesker.
Man ser stadig tingene, hvor folk har efterladt dem.
Lamper er stadig tilsluttet stikkene.
Medicinflaskerne står stadig på deres pladser.
Det er de ting, man rører ved, der vækker billeder af liv.
- Er det det, vi ser på? - Jeg skal have mere strøm. Kom nu.
Vi har et problem. Batteriet står lavt igen.
- Der er noget helt galt. - Mister vi den?
- Vi er gået død. - Døde, men flydende.
- Drop flydetilstanden. Nu. - Batteriet er ved at dø.
Det klarer vi ikke.
Kig lige engang. Der er ikke mere el. Jeg tror, det er endegyldigt.
- Vi flyder rundt. Batteriet er dødt. - Vi ser jer. Vi sidder og ser jer.
Det hele var ved at bryde sammen. Batterierne var færdige.
Bizart i retning af: "Houston, vi har et problem."
De flød smukt, lige til vi fik et totalt systemsammenbrud.
Jeg måtte afgøre, om jeg ville prøve at redde den.
For hellere miste en end to.
- Jeg tror, vi kan få den tilbage. - Den er ret tæt på trappeskakten.
Først må vi have noget vægt på den.
Noget tungt med velcro ovenpå. Så går jeg op under den, -
- hægter vægten på bunden af den, så den synker, og samler den op.
Sig til, hvis det er for hurtigt.
Vi skulle redde Elwood. Ikke bare, fordi bot'erne var kostbare, -
- men fordi de var blevet en del af holdet.
Hvor er min lille bot nu?
- Pas på. Pas på. - Davs, Elwood.
Vi prøvede at hænge vægt på den, så den kunne komme ned.
Hvis jeg nu går lidt fremad.
- Hvad var det? - Noget, der faldt ned.
Vi presser os op imod den, så måske kommer den ikke med det samme.
Så gør vi klar til adskillelsen.
Den er på. Den er der. Vi har den.
Jeg må ud af det her dynd, koste hvad det vil.
Ellers kommer vi aldrig hjem. Jeg går ud.
Link-fejl.
Den kommer forbi om et øjeblik. Vi kan lige så godt optage det.
Der kommer hun.
Sig farvel.
Under to timers radiokontakt med Jim hørte vi kun:
Sig farvel til Jake.
- Hvad sker der? - Kablet er røget.
Jim må have gennemlevet en masse følelser.
Først mistede han en robot, derpå en mere.
Vi har lofts-situationen og drage-situationen.
De to situationer, hvor vi mente, vi kunne miste dem.
Efter en hurtig udveksling så vi linen uden for vores ubåd.
Genja greb joysticken, der styrede grabben -
- og tog fat om linen og begyndte at sno den rundt om grab-armen.
Hvis han knækker den...
Jeg tør ikke se på det.
Jeg bliver bange, Genja.
Det tog 35 minutter at vinde den op med samme ensformige bevægelse.
35 minutter har vi været i gang.
Stands. I har ham.
Så skulle vi få fat i velcrolappen og komme den oven på robotten -
- og så trække robotten ved hjælp af den.
Da Genja trak, gik velcroen af.
Et øjeblik flød den opad igen uden line, vi havde ikke fat i den.
Den er løs. Fang den.
Genja, en helt forbløffende maskinstyrer, -
- tog fat, som var det hans egne arme, og fik den hevet ind.
Han har fået den i garagen.
- Genja skal vist have mere i løn. - Og du skylder hele flokken en øl.
I får et helt bryggeri. Det der var bare fantastisk.
Der var ROV-afdelingen nær blevet arbejdsløs. Var det utroligt?
Jeg tror, jeg blev et år ældre.
Der sad vi og kunne se dem flyve op ad trappen. Og de blev ved.
Så vandt du snoren op, som en dreng vinder en dragesnor.
Det var flot.
Vi var halvvejs. Vægten var på, og så fik vi et problem.
Vi så vægten hænge på den, men om den faldt af ved jeg ikke.
Jeg tror, man kan bruge kroge, som man hægter i gitteret og hiver i.
Jeg sagde, at vi nok skulle få fat i ham.
Husk, når du får fat, at du skal dreje til højre.
Kom så, skat.
Så er vi der.
Vi er der. Nu sidder jeg lige et minuts tid.
- Og holder en lille pause. - Godt.
- Glimrende. - Vi er halvvejs.
Der er intet foran ham. Jeg skubber en smule.
Så er den vist løs. Krogen er ude.
Krogen er ude, og jeg tror, han er sluppet af med vægten.
Den ville være kommet af under alle omstændigheder.
Godt. Spørgsmålet er, om vi får en chance mere.
Sådan. Så blev vi af med den. Nu går det opad.
- Så slår vi til. - Ikke i midten.
Krogene kan blive bøjet...
Jeg skubber lidt. Og så fuld kraft bak. Sådan.
- Sidder krogen der stadig? - Nej.
Lad os køre og se, om han følger med.
Jeg slingrer sært. Det må betyde, at jeg har fat i ham. Jeg fortsætter.
- Jeg tror, døren er der. Sig det. - Mir 1, vi kan se døren.
Sig, vi kan se dem.
Mir 2, vi kan se jeres lys. Hold positionen.
Det er der, de skal ud.
Vi er standset. Og... vi sidder fast.
Kan du se det? Det er som at ramme en mur.
Vi hænger fuldstændig fast. Helt fast.
Der er intet at stille op.
Han er gået tabt.
Jeg ved ikke, hvad vi skal gøre.
Jeg ved, at intet er forandret, men jeg prøver alligevel.
Jeg bakker. Giver lidt line.
Og så trækker jeg til.
Så er vi ved det samme sted.
- Halløj... Det kører. - Det kører.
Gå efter lyset, Jake. Gå efter lyset.
Ja, skat, kom så. De skal vende lamperne nedad.
- Vend lamperne nedad. - Forstået. Vi drejer dem.
Jeg kan mærke ryk. Han er der vist stadig.
- Det er derfor, de kommer herhen. - Bed dem se efter, om vi har Elwood.
- Kan I se Elwood? - Hold da op, han har den!
Smukt.
- Ser I Elwood? - Ja.
Så har vi ham.
- Så lykkedes det, farmand. - Ja. Det var flot.
Alle gjorde det godt. Elwood er i sikkerhed.
Og klokken er 6.16.
Den 11. september 2001.
- Hvad er det, der sker? - Historiens værste terrorangreb.
Vi var opslugte af arbejdet og fandt det yderst vigtigt.
Så skete det forfærdelige, der vendte op og ned på det hele.
Morgenen efter 11. september tænkte jeg på, -
- hvor ligegyldig ekspeditionen var blevet.
Den betød simpelthen ikke så meget længere.
De følelsesmæssige sammenligninger kom først.
Vi forstod, hvordan det føltes at være vidne til en tragedie.
Chokket og lammelsen og tvivlen på, at det utænkelige var sket.
Det sker. Af og til tager livet styringen.
Men jeg er før blevet slået ud. Det er vi alle sammen.
Men vi rejser os igen.
Det er det, der gør os store.
Alle var enige om at fortsætte ekspeditionen.
Efter det første chok -
- var det, som om Titanic igen blev vigtig. Ikke så meget i sig selv.
Men som symbol på det, der sker, når advarsler overhøres.
Og på, hvordan vi alle håber at kunne se døden i øjnene, når den kommer.
Archie Frost var i maskinrummet den aften.
Han var først i 20'erne -
- og havde samarbejdet med Thomas Andrews.
Andrews kom ned og sagde: "Skibet har ikke langt igen."
"Hvis De bliver her, dør De."
Archie Frost svarede: "Vi bliver så længe, det er nødvendigt."
Disse hverdagens helte passede maskinerne og generatorerne, -
- skaffede el til telegrafen og indgød de mange mennesker ro.
Hverdagens helt står altid lige ved siden af en.
Når man ser agterstavnen, hvor 1500 mennesker døde...
Jeg ved ikke, hvordan jeg skal beskrive det.
Man kan ikke undgå at blive bevæget.
Der er ingen tvivl om, at folk sank mod bunden her,
Men de er der ikke længere. Ethvert spor af dem er blevet opløst i havet.
Mir 2, kom i position, så I kan lægge plaketten.
Vi går i position.
De 1500 sjæle, der gik til her, taler stadig -
- og minder os om, at det utænkelige kan ske -
- trods årvågenhed, ydmyghed og medmenneskelighed.
Farvel...
Vi havde været til søs længe. Jeg tænkte på at komme hjem igen.
Den dag, vi tog hjem, var der agter for skibet en hvidlig regnbue.
Nærmest som en glorie over vraget af Titanic.
Der var noget æterisk over den.
Man kan forlade Titanic, men det forlader aldrig en. Det er der altid.
Og tit, når jeg lukker øjnene, er jeg pludselig tilbage.
Flydende hen over vraget.
Og da føler jeg, at jeg er et spøgelse fra dybet.
Tekstning: Jens Olsen SDI Media Denmark